Не доля вирішує - людина творить свою долю.
Мова - душа кожної національності, її святощі, її найцінніший скарб.
Звичайно, не сама по собі мова, а мова як певний орган культури, традиції.
В мові наша стара й нова культура, ознака нашого національного визнання.
І поки живе мова - житиме й народ, як національність.
Два рядки білих хат попід горами біліють, неначе два рядки перлів на зеленому поясі.
На високих гривах гір кругом яру зеленіє старий ліс, як зелене море, вкрите хвилями.
Чого там бояться?
Страшно тільки без грошей, а з грішми, сказано ж, і чорт не брат.
Я так роблю: щоб все те, що є в хазяїна, було ціле і щоб мені була користь!
У мене волосся на голові піднімається від ваших речей.
Ще не вмерла Україна, ні слава, ні воля, ще нам, браття-українці, усміхнеться доля.
Згинуть наші вороженьки, як роса на сонці.
Запануєм і ми, браття, у своїй сторонці.
Душу й тіло ми положим за нашу свободу і покажем, що ми, браття, козацького роду.
Станем, браття, всі за волю від Сяну до Дону.
В ріднім краю панувати не дамо нікому.
Чорне море ще всміхнеться, дід Дніпро зрадіє, ще на нашій Україні доленька доспіє.
Душу й тіло ми положим за нашу свободу і покажем, що ми, браття, козацького роду.
А завзяття, праця щира свого ще докаже, ще ся волі в Україні піснь гучна розляже.
За Карпати відіб`ється, згомонить степами, України слава стане поміж народами.
Душу й тіло ми положим за нашу свободу і покажем, що ми, браття, козацького роду.
Як парость виноградної лози плекайте мову.
Пильно й ненастанно політь бур`ян.
Чи знаєте, хлопці, як високо сокіл під небом літає у теплії дні?
Хіба ж живуть вони?
Гетьте, думи, ви хмари осінні!
Тож тепер весна золота!
Вдар словом так, щоб аж дзвеніло міддю!
Рідний край!
На світі немає нічого дорожчого за нього, за землю, яка породила тебе й виростила.
Ти в славній борні не одна.
Недобре зробив батько, - глухо якось, з протягом, почав Чіпка.
Піднімайтесь, хто сильний та дужий!
Народе мій!
Твоє буття затяте в моїй крові затято клекотить!
Під вікнами насадила Ганна бузку, любистку, півників та півонії.
Світло сяйною хвилею хлопнуло по верхівках дерев, замиготіло, застрибало по кущах.
Тут, на цих вуличках, дозрівала його класова свідомість, тут він переймався недолею голодних, безправних, безробітних.
Дивом див було, що те пискляве, рожеве, безпомічне - то і є людина.
Якось раз над містечком стояла тиха, місячна, літня ніч.
Ми їхали порожньою рудуватою дорогою.
В ранковому березневому затуманеному повітрі пахли вишневі садки.
Дивиться вона не надивиться на свого сина: втішається не навтішається своїм Івасем!
Ні зради яд, ні танки, ні гармати не допоможуть ворогу в бою.
А тим часом місяць пливе оглядать і небо, і зорі, і землю, і море.
Не хотів ані дружитись, ані дома жити - чумакував.
Доля - наче примхлива дівчина: то пригріє, то знов остудить.
В життя розкритій книзі сторінок безліч є, в які вписати мусиш і ти життя своє.
Вписати не чорнилом, а полум`ям душі.
Мово рідна, слово рідне, хто вас забуває, той у грудях не серденько, тільки камінь має!
Народе мій, ясна любове, ти волю лиш яви свою - поклич, - а серце вже готове за тебе згинути в бою!
Гей, на коні, всі у путь!
О, як люблю я рідну землю.
Еге, я правду вам казав.
Земляка свого бачили?
Аякже, бачив.
Ні, я хочу крізь сльози сміятись, серед лиха співати пісні.
Треба хліба людині й металу, треба музики і п`єдесталу, та, мабуть, над усе до загину треба віри людини в людину.
У нижчеподаній статті я, звичайно, не охоплюю всіх проблем розвитку української мови.
Ці слова сказані до речі.
Він справді здригнувся, немов ступив у студену воду.
В цей час у порту завжди, ніби граючись у хрещика, сновигали матроси всіх націй.
Дмитрик, восьмилітній хлопчик, вискочив з душної низенької хати.
Нехай мене, Кармелюка, в світі споминають!
Отак роки, отак без краю на струнах Вічності перебираю я, одинокая верба.
На краю села, замість похилої хатини, стояв великий будинок.
Гризуни, наприклад ховрашки, завдають багато шкоди полям.
Живе життя і силу ще таїть оця гора, зелена і дрімлива.
Слався, мій народе, мій гордий, чесний, добрий, молодий.
Дезорганізований раптовістю нічної атаки, ворог не встиг учинити скільки-будь сильного опору.
Підведу од книжки очі, - під вікном ростуть банани, шелестять високі пальми, мирти, фіги і платани.
Жде спрагла земля плодотворної зливи, і вітер над нею гуляє бурхливий.
Непокривлену душу хотіли зламати, та ламалися тільки болючі киї, наді мною ночами відплакала мати, я ж не зрікся ні мови, ні пісні її.
Усе іде, але не все минає над берегами вічної ріки.
Минають роки і віки, усе спливає хвилями ріки, й життя нові нам ставить теореми.
Так тихо сходить місяця підкова, що аж завмерли гори та ліси.
І той любов`ю повниться до світу, хто рідну землю має під собою.
Ось чутно, як несе вітер якусь новину з далекого лісу, що синіє за горбочком.
Він жив на самому кінці села, там, де глибокий яр входив у ліс вузьким клином.
Весь край слов`янський чує крок дружин, які спішать на збір у Дрогичин.
Спасибі, що мені відкрили очі на невмирущу душу материнську, без котрої збіднів би цілий світ.
Душа летить в дитинство, як у вирій, бо їй на світі тепло тільки там.
Дай мені, Вітчизно, та для пісні сили, щоб тебе в цій пісні славить і любить, щоб для тебе серцем вічно зеленіти.
Рідний дім залишається в серці, як далеко від нього не йди.
Роби як слід, то й добре буде!
Надворі стало темно через те, що небо заволокло чорною хмарою.
Надворі стало темно, через те що небо заволокло чорною хмарою.
Мене цікавить не як це сталося, а які можливі наслідки цього факту.
Треба бути уважним і коли обставини цьому не сприяють.
Треба бути уважним і тоді, коли обставини.
Несуть пани есаули козацькую збрую: литий панцир порубаний, шаблю золотую, три рушниці-гаківниці і три самопали.
Лаврін не поганяв волів: він забув і про воли, і про мішки й тільки дивився на Мелашку.
Ліс іще дрімає, а з синім небом уже щось діється: воно то зблідніє, наче від жаху, то спалахне сяйвом, немов од радощів.
Як мала у тебе сила, то з гуртом єднайся ти: вкупі більше зробиш діла, швидше дійдеш до мети!
Як і вони - я був щасливим: із теплих уст ловив слова, що казкою ставали, дивом, в якому всесвіт ожива.
Київ - столиця України.
Все українське у Стаміні завдяки мені - Андрію.
Прізвище моє Слєзєнко, пишіть мені усі.
Працювати слід до дна!
І один у полі - воїн.
Класична пластика і контур строгий, і логіки залізка течія - оце твоя, поезіє, дорога.
Сміле слово - то наші гармати, світлі вчинки - то наші мечі.
Зернина - то життя у сповитку.
Серце чисте співця - то ранкової відблиск роси.
Гармонійне злиття ідеї з художньою формою, в яку вона вбрана, - ось формула ідеального твору мистецтва.
Жити мені без праці - значить не жити.
Повечеряємо - і за роботу.
Без витоку нема ріки, як без коріння крони.
Не жди ніколи слушної пори - твоя мовчанка може стать ганьбою!
Орач торкнеться до керма руками - і нива дзвонить темним сріблом скиб.
На прю ми стали проти царства тьми, що оскверняє море й судохоли, і віримо, що переможем - ми, і знаємо, що не вмремо - ніколи!
Юнак розплющив очі: синь!
І височінь.
Україно моя!
Я не можу про тебе забути ніде.
Я так давно тягнуся до краси, та лиш тепер посміла попросити: "Навчи мене, ботаніко, роси з пелюсток мрій на землю не трусити".
Борітеся - побороте, вам Бог помагає!
Душа заморського не прагне німба, вона - звідсіль.
В зоопарку кажуть бабці веселі внучата: - ота мавпа дуже схожа на нашого тата.
Не балакайте такого, бо буде вам лихо.
Але ж мавпа не почула, ми сказали тихо.
Відповідальність - ознака гідності.
Відвага - це крила волі і мети.
Бойовий Гопак має величезну кількість технічних елементів, які різняться за руховим завданням змін тіла у просторі й забезпечують здійснення поставленої мети.
Будьте синами своїх богів, а сила їхня перебуватиме на вас до кінця.
Зведись, народе, простягни руку по свою правду.
Народе мій є, народ мій завжди буде.
Ніхто не перекреслить мій народ.
Дай подивитись в яснії очі, стан твій обняти гнучкий дівочий, глянути в личко біле чудове, на коси довгі, на чорні брови.
Вишні-черешні розвиваються, синєє озеро розливається, сонечко ясне усміхається, силоньки житечко набирається.
Висне небо синє, синє, та не те!
Світе, та не гріє сонце золоте.
Оголилось поле од серпа й коси, нігде приліпитись крапельці роси.
Темная діброва стихла і мовчить; листя пожовтіле з дерева летить.
Здалека під небом, в вирій летючи, голосно курличуть журавлів ключі.
Садок вишневий коло хати, хрущі над вишнями гудуть.
Поодинці - вмирають, виживають гуртом.
В цьому рої не любили сидіти без діла, і тому всі кинулись допомагати.
Отоді й виліз маленький джмелик, волохатий, веселий.
Це квіти зробили його таким запашним і барвистим, бо їх було багато-багато - синіх, червоних, оранжевих.
Та хіба він дурний був, щоб так і дати себе з`їсти!
Якось уранці прокинувся він і полетів навпростець, над лісовою галявинкою, до ставка.
Сіла на ближчу гілочку, цвірінькнула - і щезла в гущавині.
А урожай був цього року багатий, бо дружно працювали всі.
Розкішне зелене листя, приємний запах зробили цю рослину улюбленою в народі.
Любисток використовують для приготування народних ліків від головного болю.
Старий дуб жив уже багато-багато років.
У лісі дерева і пташки слухали старого дуба.
Так земля говорила щороку, щовесни, а розумні люди прислухалися до її мови, переказували з покоління в покоління.
І вони, презирливо дивлячись на синичку, полетіли за кордон, а чужі граки з півночі, навпаки, прилетіли в наш ліс.
Тане сніг, і Житомирською, Михайлівською, Прорізною біжать по мостовій бурхливі струмочки.
А каштани цвітуть.
Блідо-рожеві, білі стрункі свічечки на темно-зеленому тлі розкішного листя.
Щодня тепер усі білки розбігалися по лісі на розшуки горішків, грибів, шишок.
Жовте, червоне, руде листя заквітчувало дерева, і дерева красувались одне перед одним.
Небо стало синє-синє, а в повітрі літало серпанкове тонесеньке павутиння.
Ткали його павуки, а воно, легеньке, від найніжнішого подиху вітру рвалося і летіло, блищало на сонці, мов срібло.
Усі були заклопотані, поспішали, як і вона.
Назустріч їй летіли кольористі балакучі пташки, стрічалася різна компанія.
Білочка зручно примостилася в дуплі тремтливої осики.
Прямо над нашою хатою пролітають лебеді.
Вони летять нижче розпатланих, обвислих хмар і струшують на землю бентежні звуки далеких дзвонів.
В саду росли чарівні квіти, і хлопчик бачив найтонші переливи на їхніх пелюстках.
Так, це до тебе, саме до тебе це слово!
Тільки рідне слово, виплекане твоїм родом і народом, має таємничу здатність тримати людину у повноті її історичного і духовного буття.
Тільки від порога рідної мови ти можеш виходити на широкі магістралі світу.
Жива вода рідної мови на ноги зведе тебе і тоді, коли ти зневірився вже у всьому.
Овочі - важливий регулятор процесу травлення, тому вони необхідні для повноцінного харчування.
Клітковина і пектинові речовини, які містяться в овочах, сприяють видаленню з організму холестерину.
Овочі, які додають до будь-якої страви з м`яса, риби та інших продуктів, сприяють кращому її засвоєнню.
Ця красива декоративна рослина з яскравими веселими квітами й світло-зеленим соковитим листям прийшла до нас з півдня Європи.
Українська назва нагідок походить від слова ніготь.
Латинська назва "календула" означає "перший день місяця".
Слово "патерик" походить від латинського "патер" (батько).
У католиків ним означають особу священика.
"Царівною квітів" назвала троянду ще давньогрецька поетеса Сафо, яка жила за кілька століть до нашої ери.
Царем квітів тоді ще був лотос.
Троянди вирощували ще древні єгиптяни.
Довершеністю й витонченістю цих квіток захоплювалися Геродот, Овідій, Горацій.
Особливого поширення набули троянди у давньоримській імперії.
Кома і крапка - найдавніші розділові знаки.
Вони з`явилися в друкованих книгах шістнадцятого століття.
Кома - слово з латинської мови.
У латинській мові воно мало таке значення: кую, б`ю, відсікаю, відрубую, відділяю.
Крапка - це переклад латинського слова пунктум.
Це слово дало такі назви: пункт, пунктуація, пунктир, пунктуальний, пунктограма.
Тире - слово французьке.
Означало воно у французькій - тягти.
Апостроф - наймолодший правописний знак нашого письма.
Назва взята з давньої грецької мови.
Там вона означала: кривий, зігнутий, повернутий.
Зійшло сонечко.
Прокинулись пташки, злетів жайворонок у небо.
Прокинувся й соняшничок.
Стрепенувся, струсив із своїх пелюсток росу і повернувся до сонечка.
Те, що сонце необхідне усьому живому, людині, тваринам і рослинам, загальновідомо.
А якось вчені замислились над народними правилами городництва: коли саджати, сіяти, коли прополювати.
І з`ясувалося, що місяць теж може бути добрим порадником і помічником тим, хто трудиться на землі.
Відомо, що місяць викликає в океанах і морях припливи і відпливи.
Водночас ці фази впливають і на розвиток рослин.
Адже саме під час припливу, коли місяць повний, - трави, овочі й фрукти ростуть особливо швидко.
Отож і підживляти їх доцільніше саме в цей період.
Крім того, важливо знати положення місяця в знаках зодіаку.
Хто має на городі нагідки, той знає, що цвіте ця рослина невтомно все літо, той завжди має під рукою рятівні ліки.
Тут для їх розведення виділяли землі, на яких раніше вирощували хлібні культури - така шана їм і настільки великий був попит на чарівні квітки.
Індійські міфи оповідають також, що перша і незрівнянна красуня Лакшим народилася з пелюсток троянд.
Відтак Лакшим стала і богинею краси, а троянда - її супутницею, символом її таємниці.
Все більше день і вище сонечко.
У садах достигають яблука, груші, сливи.
В Римі на честь троянд влаштовували спеціальне свято.
В Ірані ця рослина вважалася священною.
Полоскання хворого горла настоєм календули знімає біль і температуру.
Ой не крийся, природо, не крийся, що ти в лузі за літом, у тузі.
Твої коси від смутку, від суму вкрила прозолоть, ой ще й кривава.
Певно, й серце твоє взолотила печаль, що така ти ласкава.
Я дійшов свого зросту і сили, я побачив ясне в далині.
Товариство, яке мені діло, чи я перший, чи ні?
Там за мною, за мною, за мною, я не знаю, там скільки іде!
Перед мене твердою ходою - наступаючий день.
Матері забуть не можу.
Скрізь, на що я тут не гляну - чи на ліс, чи на поляну, - бачу її душу гожу, чую вимову кохану.
Крилами між л ю д и лину.
Може там її зустріну - душу сталі - не лілеї!
І рости, і діяти нам треба так, щоб аж гриміло з краю в край.
Поле чорніє.
Проходять хмари, гаптують небо химерною грою.
Пролісків перших блакитні отари.
Як тепло нам із тобою!
Глибшає далеч.
Річка синіє.
Річка синіє, зітхає, сміється.
Де вас подіти, зелені надії?
Вас так багато - серце порветься!
Благословенна ти в віках, як сонце наше благовісне, як віщий білокрилий птах, печаль і радість наша, пісне, що мужність будиш у серцях, коли над краєм висне.
Як гул століть, як шум віків, як бурі подих, - рідна мова, вишневих ніжність пелюстків, сурма походу світанкова, неволі стогін, волі спів, життя духовного основа.
Хотіли вирвати язик, хотіли ноги поламати, топтали під шалений крик, в`язнили, кидали за грати, зробить калікою з калік тебе хотіли, рідна мати.
Уже зовсім смеркало, як Давид підходив до села.
Так ніхто не кохав.
Через тисячі літ лиш приходить подібне кохання.
В день такий розцвітає весна на землі і земля убирається зрання.
Білі акації будуть цвісти в місячні ночі жагучі; промінь морями заллє золотий річку, і верби, і кручі.
Одсіяють роки, мов хмарки над нами, і ось так же в полі будуть двоє йти, але нас не буде.
Може, ми квітками, може, васильками станем - я і ти.
Не раз і не два нашу землю святу топтав ненависний чужинець.
Будь гордий, що ти українець!
Учися, мій хлоню, відмінником будь, люби і поля, і діброви!
І де б ти не був, де б не жив, не забудь своєї вкраїнської мови.
Учитеся, друзі, відмінниками будьте, любіть і поля, і діброви!
Але нема вже сили в кленовому листу, нема вже життя в нього, падає кленовий лист на землю і затихає.
Навесні на його місці молодий буде лист, зелений, він з вітром розмовлятиме, хапатиме жилками своїми сонячний промінь, під дощем купатиметься й росою умиватиметься.
Щоб потім умерти.
Старе одживає, нове - народжується.
Бджілки злетілись на запах медвяний, чаша прилипла до рук.
Ну, і чого ви надалі чекаєте?
У книзі славних літ, подій і дат священних рядки історії бринять, немов метал, - ми в них вчуваємо звучання серць натхненних і бронзових людей ведем на п`єдестал.
До чого ж гарно й весело було в нашому городі!
А сад було як зацвіте весною!
А що робилось на початку літа - огірки цвітуть, гарбузи цвітуть, картопля цвіте.
Цвіте малина, смородина, тютюн, квасоля.
А соняшника, а маку, буряків, лободи, укропу, моркви!
Чого тільки не насадить наша невгамовна мати.
Нічого в світі так я не люблю, як саджати що-небудь у землю, щоб проізростало.
Коли вилізає саме з землі всяка рослиночка, ото мені радість,любила проказувати вона.
Город до того переповнявсь рослинами, що десь серед літа вони вже не вміщалися в ньому.
Вони лізли одна на одну, переплітались, душились, дерлися на хлів, на стріху, повзли на тин, а гарбузи звисали з тину прямо на вулицю.
А малини - красної, білої!
А вишень, а груш солодких було як наїсися - цілий день живіт як бубон.
А вздовж тину, за старою повіткою, росли великі кущі смородини, бузини і ще якихось невідомих рослин.
Там неслися кури нишком од матері і різне дрібне птаство.
Туди ми рідко лазили.
Там було темно, навіть удень, і ми боялись гадюки.
Хто з нас у дитинстві не боявся гадюки, так за все життя й не побачивши її ніде?
Коло хати, що стояла в саду, цвіли квіти, а за хатою, проти сінешніх дверей, коло вишень,поросла полином стара погребня з одкритою лядою, звідки завжди пахло цвіллю.
Там, у льоху, в присмерку плигали жаби.
Напевно, там водилися й гадюки.
На погребні любив спати дід.
У нас був дід дуже схожий на бога.
Коли я молився богу, я завжди бачив на покуті портрет діда в старих срібнофольгових шатах, а сам дід лежав на печі і тихо кашляв, слухаючи своїх молитов.
У неділю перед богами горіла маленька синенька лампадка, в яку завжди набиралось повно мух.
Образ святого Миколая також був схожий на діда, особливо, коли дід часом підстригав собі бороду і випивав перед обідом чарку горілки з перцем, і мати не лаялась.
Святий Федосій більш скидався на батька.
Федосію я не молився, в нього була ще темна борода, а в руці гирлига, одягнена чомусь у білу хустку.
А от бог, схожий на діда, той тримав в одній руці круглу сільничку, а трьома пучками другої неначе збирався взяти зубок часнику.
Звали нашого діда, як я вже потім довідавсь, Семеном.
Він був високий і худий, і чоло в нього високе, хвилясте довге волосся сиве, а борода біла.
І була в нього велика грижа ще з молодих чумацьких літ.
Пахнув дід теплою землею і трохи млином.
Він був письменний по-церковному і в неділю любив урочисто читати псалтир.
Ні дід, ні ми не розуміли прочитаного, і це завжди хвилювало нас, як дивна таємниця, що надавала прочитаному особливого, небуденного смислу.
Мати ненавиділа діда і вважала його за чорнокнижника.
Ми не вірили матері і захищали діда од її нападів, бо псалтир всередині був не чорний, а білий, а товста шкіряна палітурка - коричнева, як гречаний мед чи стара халява.
Зрештою, мати крадькома таки знищила псалтир.
Вона спалила його в печі по одному листочку, боячись палити зразу весь, щоб він часом не вибухнув і не розніс печі.
Любив дід гарну бесіду й добре слово.
Добра людина поїхала, дай їй бог здоров`я,зітхав він лагідно, коли подорожній нарешті зникав у кущах.
А хто вона, діду, людина ота?
Звідки вона?
А бог її знає, хіба я знаю.
Ну, чого стоїш як укопаний?
Но, трогай-бо, ну.
Він був наш добрий дух лугу і риби.
Гриби й ягоди збирав він у лісі краще за нас усіх і розмовляв з кіньми, з телятами, з травами, з старою грушею і дубом - з усім живим, що росло і рухалось навколо.
Казна-що, не риба.
От колись була риба, щоб ви знали.
Ото з покійним Назаром, хай царствує, як підемо було.
Найкращою рибою дід вважав линину.
Він не ловив линів у озерах ні волоком, ні топчійкою, а якось неначе брав їх з води прямо руками, як китайський фокусник.
Вони ніби самі пливли до його рук.
Казали, він знав таке слово.
Влітку дід частенько лежав на погребні ближче до сонця, особливо в полудень, коли сонце припікало так, що всі ми, й наш кіт, і собака, і кури ховалися під любисток, порічки чи в тютюн.
Тоді йому була найбільша втіха.
Більш за все на світі любив дід сонце.
Він прожив під сонцем коло ста літ, ніколи не ховаючись у холодок.
Так під сонцем на погребні, коло яблуні, він і помер, коли прийшов його час.
Реве та стогне Дніпр широкий, сердитий вітер завива, додолу верби гне високі, горами хвилю підійма.
І блідий місяць на ту пору з-за хмари де-де виглядав, неначе човен в синім морі.
Як далеко може бачити людина!
Спека шалена.
Полудневе небо відбивається в аспидній грязюці величезного болота.
Заходить сонце.
На добраніч, моя дитино.
Мамо, і тобі не страшно?
О мій врожаю, світла моя доля, візьму я колос, тихо коливну, - люблю твій шум і шепіт серед поля і серцем чую силу наливну.
Та час кінчати.
Вітер, як сопілка, заграв край неба спілому вівсу, і перепел, шукавши перепілку, з ячменю збив устояну росу.
У теплий вечір міддю блисне просо, медова гречка в тиші і в цвіту, жита рясні, пшениця стоголоса під небо гонить хвилю золоту.
Про хліб насущний.
За налив зернини, за пшениці дорідної краси - ти кров загубиш до краплини, але землі ції не віддаси!
Ще скільки мрій і скільки того діла, шумлять хліба, і простір, і вода.
А він іде, високий, посивілий, на схід, на захід - поле огляда.
Я тільки вгледжу золото врожаю, пшеничний колос і жита як дим, завжди Слєзєнка я згадаю сердечним словом, тихим і незлим.
Важкі ветри не випили роси, черлені трави бродять буйним соком, і вдалині під обрієм високим лугів осінніх теплі голоси.
На все життя, з лугами, з берегами, із травами, із зорями в воді, щоб не спіткаться більше з ворогами, щоб не хилитись в горі та біді.
Рідна мати моя, ти ночей не доспала, і водила мене у поля край села.
Полечю, рече, зегзицею по Дунаеви.
Степами турки і татари на конях мчать, мов чорні хмари.
Помчав з ординцями в байрак.
Втікай, козаче!
Та козак втікать не думав.
Козак вимощував долину чужинським трупом, як умів, як вчився в Січі і в братів на славнім Доні у поході.
Ординців б`є козак вже в броді.
Бере ординців переляк: - То це шайтан!
Це не козак!
Узнали, що таке козак, якого люди кличуть: М а к.
І знову зброя у двобої дзвенить над збитою водою.
І квасить нелюдів ріка, - не ломить сила козака.
А біля воріт непорушно чатує за ним чорна, роздута, мов обземок, постать.
Кров людськая - не водиця - проливати не годиться.
О рідне слово, хто без тебе я?
Осміяний людьми кретин-стиляга, мертвяк, оброслий плиттям саркофага, прах, купа жалюгідного рам`я.
Два кольори мої, два кольори, оба на полотні, в душі моїй оба.
Знамена наші січені рудими автоматами.
Нас розлучали з рідними, життям і навіть мрією, але ніщо й ніколи нас не розлучило з вірою!
Усю Планету кличемо ми за столи побратані.
Батьки і діти!
Діти і батьки!
Нерозділиме і одвічне коло.
Ми засіваємо житейське поле, і не на день минущий - на віки.
Між нас не ляжуть вирвами роки, бо ваша кров пульсує в нашій долі.
Батьки і діти.
Діти і батьки.
Нам нічого ділить на спільнім полі.
Оцих тополь приречений кортеж довічно супроводить Україну, і традиційні верби, і калина - все батьківське, але й синівське теж!
Одне воно, як матір в нас одна.
Як перше слово і останнє слово.
Як шабля незагублена Сіркова і Лисенкова дума неземна.
Я зрозумів тривогу ваших душ: чи діти спадок збережуть великий?
Але - повірте!
І я по горло - в льодовий Сиваш, і я за бруствер вириваюсь раптом, коли комбат підносить в небо прапор, так само мій, як і по праву ваш!
Все наше - од росинки на вікні до вічної Тарасової муки - передаю синам своїм і внукам і не на день минущий - на віки!
З його начал восходить соборово під небеса слов`янський родовід.
І пророста смаглява наша мова із первослів про Ігорів похід.
За віру й честь на Калці доостана стояли ми до смертної стріли.
По нас пройшли нещадно коні хана, але крізь душі наші не пройшли!
Нас не приспали в золотій неволі меткі лакузи дикої орди.
Із попелищ на Куликовім полі ми возродились гордо назавжди.
Дід любив кашляти.
Кашляв він часом так довго й гучно, що скільки ми не старалися, ніхто не міг його як слід передражнити.
Його кашель чув увесь куток.
Старі люди по дідовому кашлю вгадували навіть погоду.
Часом, коли сонце добре припече, він аж синів увесь від кашлю і ревів, як вовк чи лев, хапаючись обома руками за штани, де була та грижа, і закарлючуючи догори ноги, зовсім як маленький.
Тоді Пірат, що спав біля діда на траві, схоплювався спросоння, тікав у любисток і з переляку гавкав уже звідти на діда.
Та не гавкай хоч ти мені.
Чого б ото я гавкав,жалівся дід.
Та щоб бодай тобі кістка в горло!
Тисячі тонесеньких дудочок раптом загравали у діда всередині.
Тікаючи од дідового реву, одного разу стрибнув я з-під порічок прямо в тютюн.
Тютюн був високий і густий-прегустий.
Він саме цвів великими золотими гронами, як у попа на ризах, а над ризами носилися бджоли - видимо-невидимо.
Велике тютюнове листя зразу обплутало мене.
Я упав в зелену гущавину й поліз попід листям просто до огірків.
Вони порались коло цвіту і так прудко літали до соняшника, до маку й додому, і так їм було ніколи, що, скільки я не намагавсь, як не дражнив їх, так ні одна чомусь мене й не вкусила.
А бджоляче жало хоч і болить, зате вже коли почнеш плакати, дід уже чи мати дають зразу мідну копійку, яку треба прикладати до болючого місця.
Тоді біль швидко проходив, а за копійку можна було купити у Масія аж чотири цукерки і вже смакувати до самого вечора.
Погулявши коло бджіл і наївшись огіркових пуп`янків, натрапив я па моркву.
Більш за все чомусь любив я моркву.
Вона росла в нас рівними кучерявими рядочками скрізь поміж огірків.
Я оглянувся, чи не дивиться хто.
Ніхто не дививсь.
Навколо тільки дрімучий тютюн, мак та кукурудзяні тополі й соняшники.
Одні тільки бджоли гудуть та десь з-за тютюну, від погребні, доносивсь дідів рик.
Тут ми з Піратом і кинулись до моркви.
Вириваю одну - мала.
Гичка велика, а сама морквина дрібненька, біла і зовсім не солодка.
Я за другу - ще тонша.
Третю - тонка.
А моркви захотілось, аж тремчу весь!
Перебрав я цілий ряд, та так і не знайшов ні одної.
Оглянувсь - що робить?
Тоді я посадив усю моркву назад, хай, думаю, доростає, а сам подався далі шукати смачного.
Довго щось ходив я по городу.
Коли ж дивлюсь: баба снує коло моркви, дідова мати.
Я - бігом.
А вона зирк, та за мною.
А я тоді,куди його тікать?
Куди ти, бодай тобі ноги повсихали!
Куди ти тютюн ламаєш, бодай тобі руки і ноги поламало!
А бодай би ти не виліз з того тютюну до хторого пришествія!
Щоб ти зів`яв був, невігласе, як ота морковочка зів`яла від твоїх каторжних рук!
Не вдаючись глибоко в історичний аналіз деяких культурних пережитків, слід сказати, що у нас на Вкраїні прості люди в бога не дуже вірили.
Персонально вірили більш у матір божу і святих - Миколая-угодника, Петра, Іллю, Пантелеймона.
Вірили також в нечисту силу.
Самого ж бога не те щоб не визнавали, а просто з делікатності не наважувались утруждати безпосередньо.
Прості люди хорошого виховання, до яких належала і наша сім`я, повсякденні свої інтереси вважали по скромності недостойними божественного втручання.
Тому з молитвами звертались до дрібніших інстанцій, до того ж Миколая, Петра та інших.
У жінок була своя стежка: вони довіряли свої скарги матері божій, а та вже передавала сину чи святому духу - голубу.
Вірили в свята.
Отже, кинувшись через тютюн у сад, прабаба бухнулась з розгону на коліна.
Вона проклинала все, що попадалось їй на очі,свиней, курей, поросят, щоб не скугикали.
Одне, що в батька було некрасиве,одяг.
Ну такий носив одяг негарний, такий безбарвний, убогий!
Неначе нелюди зухвалі, аби зневажити образ людини, античну статую укрили брудом і лахміттям.
Іде було з шинку додому, плете ногами, дивлячись у землю в темнім смутку, аж плакать хотілось мені, сховавшись у малині з Піратом.
І все одно був красивий,стільки крилося в ньому багатства.
Косив він чи сіяв, гукав на матір чи на діда, чи посміхався до дітей, чи бив коня, чи самого нещадно били поліцаї,однаково.
І коли він, покинутий всіма на світі вісімдесятилітній старик, стояв на майданах безпритульний у фашистській неволі і люди вже за старця його мали, подаючи йому копійки, він і тоді був прекрасний.
З нього можна було писати лицарів, богів, апостолів, великих учених чи сіятелів,він годився на все.
Багато наробив він хліба, багатьох нагодував, урятував од води, багато землі переорав, поки не звільнився від свого смутку.
У виконання вічного закону життя, схиливши сиву голову, шапку знявши й освятивши мислі мовчанням, повертаю я прибитий журбою талант свій до нього, нехай сам продиктує мені свій заповіт.
Ось він стоїть передо мною далеко на київських горах.
Прекрасне лице його посиніло від німецьких побоїв.
Руки й ноги спухли, і туга залила йому очі слізьми, і голос уже однімає востаннє навіки.
Зимою мерзли, літом смажились на сонці, восени місили грязь, а весною нас заливало водою, і хто цього не знає, не знає тієї радості і повноти життя.
Весна пливла до нас з Десни.
Тоді ніхто не чув про перетворення природи, і вода тоді текла куди і як попало.
Часом Десна розливалась так пишно, що у воді потопали не тільки ліси й сінокоси.
Цілі села тоді потопали, гукаючи собі порятунку.
І тут починалась наша слава.
Як ми з батьком і дідом рятували людей, корів і коней, про це можна написати цілу книгу.
Це був мій дошкільний героїзм, за який мене тепер, напевно, послали б до Артеку.
Тоді артеків ще не знали.
Давно це діялось.
Вода прибувала з дивовижною швидкістю.
В один день затопило ліси, сінокоси, городи.
Стало смеркати, розгулялася буря.
Ревом ревло над Десною всю ніч.
Дзвонили дзвони.
У темряві далеко десь гукали люди, жалібно гавкали пси, і шуміла й лящала негода.
Ніхто не спав.
А на ранок усі вулиці були під водою, а вона ще прибуває.
Що робити?
Тоді поліцейський справник посилає до нашого батька величезного поліцая Макара.
Рятуй людей на Загребеллі.
Потопають, чув?
У тебе човен на всю губернію, і сам ти мореплавець.
А батько вилаявсь, аби замовкла мати, та й каже Макарові: - Ой рад би я людей рятувати, боюся гріха.
Удосвіта христове воскресіння.
Святої ж паски мушу з`їсти скибку і випити треба по закону.
Два місяці не пив.
Не можу паску зневажати.
Сядеш у карцію,сказав Макар і понюхав на припічку жарене порося.
Замість грамоти за врятування чоловічества й скотини, битимеш блощиць у буцигарні.
Мати, яка завжди перед паскою здавалася трохи несамовитою, крикнула в жалібному розпачі: - Ну, куди ти поїдеш?
Христос воскрес!
Воістину воскрес!
Отак почавши розговлятись у суботу, потрошки-помаленьку поснули ми.
Сходило сонце.
Картина була незвичайна, неначе сон чи казка.
Осяяний сонцем, перед нами розкрився зовсім новий світ.
Нічого не можна було впізнати.
Все було інше, все краще, могутніше, веселіше.
Вода, хмари, плав - все пливло, все безупинно неслося вперед, шуміло, блищало на сонці.
Весна красна!
Ми гребли з усіх сил під мудрим керівництвом нашого батька.
Було нам жарко од труда і весело.
Батько сидів з веслом на кормі - веселий і дужий.
Василь Боровий за антирадянську агітацію і пропаганду, тобто за вірші, засуджений до десятирічного ув`язнення.
Ода творчій мислі.
Залізом виривали мій язик, палили моє тіло на кострищі.
Я - вольності тисячолітній крик, дух непокори, людства думи віщі.
Та світ людський не ляже у труні, і сонце не замкнути в темінь склепу.
Як землетрус, я рву колючий дріт, як промінь, вириваюсь я крізь грати.
Я - творча міць, яка будує світ, хоч кожну ніч мене вели вмирати.
Вогонь не спопелить моїх одеж, залізо мої скроні не розкрає.
Я - дума Кобзаря, і Гойї - теж, і тих, чиїх імен давно немає.
Я - мисль людська і правди прямота.
Приходь, живий, - мої уста одверті, Мій рух до сонця Землю поверта, утверджує життя над тлінню смерті.
Іван Гнатюк засуджений на 25 років концтаборів із наступним позбавленням громадянських прав на п`ять років.
Що там смерть?
